![](https://static.wixstatic.com/media/b9b000_ae0c61711d8c46d48a1f5cefc38344f3~mv2.jpg/v1/fill/w_1180,h_787,al_c,q_85,enc_auto/b9b000_ae0c61711d8c46d48a1f5cefc38344f3~mv2.jpg)
PENCAST červen 2024
![darujme logo.jpeg](https://static.wixstatic.com/media/c7b145_d2c3cd8e846d46ddb269d4672f0a406a~mv2.jpeg/v1/crop/x_160,y_350,w_880,h_496/fill/w_124,h_70,al_c,q_80,usm_2.00_1.00_0.00,enc_auto/darujme%20logo.jpeg)
![Sbírka PEN klubu na Darujme.cz.jpeg](https://static.wixstatic.com/media/c7b145_00d76dc33d9e452882c463bf0d62f37f~mv2.jpeg/v1/fill/w_86,h_86,al_c,q_80,usm_2.00_1.00_0.00,enc_auto/Sb%C3%ADrka%20PEN%20klubu%20na%20Darujme_cz.jpeg)
Předprázdninové období bylo v PEN klubu bohaté na události. Začátkem června jsme s Učenou společností České republiky pořádali sympozium Franz Kafka u příležitosti stého výročí úmrtí tohoto velkého pražského spisovatele. Společně s Řeckým PEN klubem jsme také vytvořili a publikovali video, v němž několik členů obou PEN klubů čte ukázky z Kafkova díla a hovoří o jeho odkazu.
https://www.youtube.com/watch?v=hzMycwESHvM
Na pravidelná autorská čtení navázal náš dvoudenní program na knižním veletrhu Svět knihy v prostoru Jiřího Gruši. Podíleli jsme se na semináři a na udílení cen laureátům literární soutěže Hořovice Václava Hraběte. https://youtu.be/M2KJGRkY4l8
V závěru prvního pololetí Alena Vávrová uvedla v pražské premiéře text Věry Koubové s názvem Šikmé světlo humoru Franze Kafky. Posledním pořadem před prázdninami bylo uvedení knihy Jana Wiendla Oplocený čas, v níž vede rozhovor se svým otcem Františkem, narozeným v roce 1923, o mezních situacích
a událostech, které jeho tatínek i jeho nejbližší prožili v dlouhých obdobích dvou totalitních režimů
v Čechách.
Jak už víte, ze všech akcí pořizujeme videozáznamy. Odkazy na ně najdete v textové části tohoto vydání PENcastu nebo přímo na YouTube v Playlistu PEN klubu.
Svět knihy 2024 - videa z programu PENklubovna Jiřího Gruši
Alena Müllerová: Divoké básničky
Franz Kafka v Muzeu literatury
Jiří Kamen: Splín arcibiskupa Kohna
Jaroslav Rudiš: Nebe pod Berlínem
Zdeněk Vacek: Co nového na Strži
Lubomír Martínek: Ironie osudu
Masarykův ústav a Archiv AV ČR: Korespondence TGM
Tomáš Mazal: Kain podle Hrabala
Eugenie Trützschler-Fügnerová: Po stopách Goetheho v Čechách
Petra Hůlová: Nejvyšší karta
Jan Burian: Zničehonic
Milan Hrabal: Domluvená šifra
Jan Čáp: Hrdinové zvukovodu
Pavel Kosatík: Česká inteligence 20. století
Zdena Bratršovská, František Hrdlička: Cela pro ctitele
Martin Patřičný: O povídkách z knihy Akord a jiskry
Začneme však zprávou, která naše centrum propojuje s tím mezinárodním: naše členka Eugenie Trütszchler se zúčastnila výročního zasedání Výboru pro překlad a právo na mateřštinu, které pořádal Mezinárodní PEN klub, a my vám z něj přinášíme krátkou zprávu v češtině i v němčině na https://www.penklub.net/pencast-juni-2024
Eugenie Trützschler: Zasedání Výboru pro překlad
a právo na mateřštinu
Zprávu o výroční schůzi Výboru bych ráda rozdělila do tří částí.
1) Zpráva o činnosti
Zprávy této pracovní skupiny jsou již čtyři roky zveřejňovány na Facebooku a YouTube. V současné době existuje více než 200 videí v jazycích menšin. Problémem videí je, že jsou obvykle v nestandardních jazycích, takže jejich skript nelze na YouTube zobrazit. Některými z těchto jazyků však mluví miliony lidí. Letos bylo zveřejněno již 63 videí. Videa jsou překládána zdarma. Je důležité, aby bylo zveřejněno také jméno překladatele.
Evropská asociace překladatelů podepsala s Výborem v Lublani v roce 2023 dohodu o spolupráci.
Ve dnech 3. - 5. října se v Evropském parlamentu ve Štrasburku uskuteční Mezinárodní den knihy. PEN International - tento výbor bude partnerem. Jako členové PEN klubu se můžete zúčastnit. Účastnický poplatek činí 50 €.
2) Svoboda projevu a mateřský jazyk
a) Projekt v Jižní Americe
Cílem tohoto projektu je zviditelnit domorodé jazyky na regionální, národní i mezinárodní úrovni. Zviditelnění sociální situace menšin je středobodem tohoto projektu. Výbor v současné době spolupracuje s pěti středisky PEN v Jižní Americe. V rámci tohoto projektu byla dosud vydána kniha s názvem "To words" s díly deseti spisovatelů. Kniha je trojjazyčná, v původním domorodém jazyce, ve španělštině a v angličtině. Cílem je realizovat podobné projekty i v dalších jihoamerických zemích. V současné době má však výbor peníze na dvě publikace.
Řečník z Guatemaly informoval o specifické situaci v Jižní Americe.
50 % obyvatelstva je původního původu a přibližně osm milionů mluví 24 různými jazyky. Úředním jazykem je španělština. Od roku 2003 platí nařízení, že místní domorodý jazyk se může vyučovat jednu hodinu týdně nebo jednou ročně jeden týden.
Vláda a všechny ostatní oficiální organizace, jako je církev, se snaží původní jazyky decimovat. Původní obyvatelstvo a jeho zvyky a tradice považují pouze za jakýsi folklór.
b) Diskusní kolo
Byly představeny tři příklady.
Stát Mylavy: Má přibližně 20 milionů obyvatel, 57 % mluví jazykem Čičovina, 9 % jazykem Čituntanga, jediným úředním jazykem je však angličtina. Vzdělaná vrstva a poslanci parlamentu hovoří výhradně anglicky. To souvisí
s tím, že výuka probíhá od 4. ročníku výhradně v angličtině.
Kurdové: Po rozpadu Osmanské říše byli Kurdové rozděleni mezi několik států: Turecko, Sýrie, Írán, Kazachstán atd. V současné době žije v zemi asi 50 milionů Kurdů. Jejich jazyk však není jednotný, stejně jako písmo. V některých oblastech bylo přijato latinkové písmo, jako například v Turecku. Rozdílné písmo ztěžuje komunikaci mezi jednotlivými skupinami.
V Íránu byla kurdština uznána jako druhý úřední "místní jazyk". Kurdové žijící v Íránu se v referendu z 93 % vyslovili pro nezávislost.
V Sýrii existují kurdské školy v oblasti Rodžana na severu země.
Turecký PEN klub úzce spolupracuje s Kurdským PEN klubem.
Katalánci: Jelikož tento asi desetimilionový národ žije v Evropě: ve Španělsku a Francii, vztahuje se na ně Charta menšin Rady Evropy z roku 1998 i Lisabonská smlouva z roku 2009, která jim poskytuje ochranu menšin. Kvůli dlouholetému útlaku již mnoho Katalánců nemluví katalánsky.
c) Usnesení
Byla předložena dvě prohlášení.
Kurdština: toto prohlášení požaduje právo na vzdělání v mateřském jazyce pro severní část Sýrie.
Samis: Toto prohlášení by mělo být vysvětleno nebo předáno až po další diskusi s tímto národem.
d) Různé
Tři účastníci Zoomu dostali příležitost se krátce představit. V souvislosti s mým představením byla pochválena činnost Českého PEN klubu v souvislosti s uplatňováním práv Romů a Sintů.
Foto: Tomáš Krist / MAFRA
Josef Holcman: Moje literární turné
po Valašsku a okolí
Ani v regionech naši členové nezahálejí. Josef Holcman, spisovatel, divadelník a právník, který žije žije ve Zlíně, napsal o svých zkušenostech z autorských čtení a besed zajímavý text s názvem Moje literární turné po Valašsku a okolí. Přečtěte si ho, anebo poslechněte.
Spisovatel a statečný chlap Jiří Stránský chtěl jako prezident českého PEN klubu zavést praxi, podle které by spisovatel dostal celý honorář za vydanou knihu až ve chvíli, kdy absolvuje několik besed v nejzapadlejších vískách. Tak, jak to dělají ve Skandinávii.
Snažím se touto myšlenkou řídit, i když v devadesátých letech neprošla. Prvního října roku 2021, před parlamentními volbami, jsem měl besedu se čtenáři v Nevšové. Sto dvacet očí mě táhlo druhou hodinou po zrádné brázdě básnivosti a já nadšený jsem četl z Osobního poplachu pasáž, vyslovenou mým otcem v sedmdesátých letech: Já u lidí nevidím ani potřebu o svobodu bojovat, zakrmili nás!
Bylo pozoruhodné, že během asi šedesáti minut mého čtení se zjevovali a nakukovali na mě neznámí mladí muži, tu zpoza opony, tu z tiše potevřených dveří, tu z chodby, i za okny se mihli. To mě rozčilovalo, když na mě vyvalili hlavu, přejeli očima prostor a zase ji stáhli do tmy. Jednoho jsem pozval dál, ale on nabídku nepřijal. Napadlo mě, že je to absurdní situace jak z Kafkova Zámku, kde Josefa K. pronásledovali jeho pomocníci na každém kroku. Už jsem se chystal vyskočit po jednom z nich, když tu se otevřely hlavní dveře rukou mladého policisty a do sokolovny vkročil jistý pan Vondráček, doprovázený svým místním voličem, který cestou k mému zdřevěnělému stolu rozdával Babišovu knížku Sdílejte to, než to zakážou – knižní škvár, kterého se ptám: Kdo by tě chtěl zakazovat, když jsi k smíchu? No, ne každá mysl je schopná zdokonalování, s věkem je to spíš naopak, vím to podle sebe.
Skočil mi ten důchodce do oněmělé řeči: Dovolte mně, abych přivítal na naší půdě pana předsedu parlamentu České republiky doktora Radka Vondráčka! Pan předseda mně podal ruku, ta se zvedla jak po mrtvici a podala se mu, čtyři příznivci zatleskali v tom naráz úzkém prostoru, jenž mě dusil, takže jsem to vyslovil: „Pane předsedo, každý má v životě právo na omyl, ale kdo slouží vašemu předsedovi - majiteli, dopouští se nepravosti a možná i zločinu.“
A on s úsměvem: „Pane doktore, já vás znám. To tak není, jak říkáte, já su masarykovec.“
Podlaha pode mnou zaduněla, to T. G. M. do ní kopl zespodu a já k paní knihovnici, která o ničem nevěděla: Tak toto jsme si nedomluvili, a prchl jsem, jenže jsem si v sále zapomněl tašku se svými knihami, takže jsem se musel vrátit a místní ochotné seniorky mně zatarasily únikovou cestu ze sálu jemným párkem s vynikajícím domácím chlebem a pan předseda parlamentu mně popřál dobré chuti a já: Kde se tady berete, na konci světa a on pravil, že jede náhodou kolem. Já jsem se poté, co jsem zbaštil párek, podruhé vytratil. Prý: jedu náhodou kolem! Venku, už byla tma, naráz radostný hlas: Dobrý večer, pane Holcman! Hledím, kde mě tam kdo může znát a on to byl bývalý prvoligový fotbalista, kterého jsem chvíli vedl, talent, měl jsem ho rád, prošel mládežnickými reprezentacemi, ale bolavá záda ho zavedla až k policii, tak říkám: Co tu děláš, Martine? Hlídáme předsedu sněmovny. Když jsem se na čerstvém vzduchu trochu vzpamatoval, tak jsem kolem tří služebních aut viděl ostražitě popocházet mladé muže
z Kafkova Zámku.
A pan předseda pravil, že jede náhodou kolem; chachá, zasmál se můj policista.
Do Zlína jsem řídil značně rozkymácen a dumal, jestli je mně to potřeba. Je. Od té doby jsem se propracoval besedami ve Svatobořicích, Kyjově, Zlíně, Uherském Hradišti, Luhačovicích, Otrokovicích, Ratíškovicích, Slavičíně, Fryštáku, Uherském Brodě a Kostelci u Kyjova zas na Valašsko, do listopadu 2023.
V Poteči prý néni do řeči, říká nějaké rčení, které zlidovělo. Jel jsem tam už potmě v dešti, ze Zlína hodinu. Na náměstíčku jsem viděl, tak jako v každé řádné obci, dobový pomník padlým z první světové války a vkusně opravenou secesní školu, dnes obecní úřad, kde se konala beseda. A že besedujícím bylo do řeči! Přečetl jsem pasáž z knihy Třetí cesta o inscenacích Maryši:
„Pane Polívko, my už jsme se na naší cestě ptali dvou režisérů, tak se zeptám i vás. Jak to, že dramaturgie divadel se dnes docela často vrací ke klasickým hrám z vesnického prostředí?“ zeptal se cestovatel Zikmund.
„Tak, cool dramat světových současných je hodně, ale ne našich. My nemáme Shakespeara, zato máme u nás zvyky a tradice, poznáváme se v nich, většina z nás má předky na vesnicích, rolníky, kováře, tesaře, v nich se vidíme. Tam jsou ty problémy a střety věčný, samozřejmě, protože otrávit starýho chlapa, to je živý téma u nás. Byli jsme
v Mahenově činohře na pražské Maryši. Zuzana Stivínová ji hrála, seděli jsme v hledišti já, Marcelka, dcery Kamilka
s Aničkou, a jak to kafé Maryška nalívá Vávrovi, tak na mě hleděly všecky tři tak, že věděly, o čem to je. Dcery se na mě dívaly škodolibě a Marcelka mlsně. Tys, Josefe, kdesi napsal, že Petra Hřebíčková ve zlínské Maryši za dvě hodiny dokázala odehrát proměnu nevinné panny ve vraha. No a co? Pamatuj si, v každé babě je kus vraha.“
Tak jsem za tu ztělesněnou myšlenku omluvil, ale přihlásila se paní:
„Néni potřeba se omlúvat. Byli jsme s manželem na púti na Hostýně, jsme spolem přes padesát roků, a pan farář říká: A neměla jste za ty dlouhé roky chuť se někdy s manželem rozvést? Ne, pane faráři, to nikdy! Ale zabít ho, to mám chuť denně.“
Besedovali jsme tři hodiny a beseda měla několik konců, tak jsme byli zaujatí potkáním, které se ukázalo být šťastnou potřebou svěřit se navzájem.
Lukov je podhorská obec, původně půvabná a dnes výstavní, která má v lese v Hostýnských horách svůj hrad. Je to také ves, kde se v roce 1923 narodil dramatik a spisovatel František Pavlíček. Postavili mu před obecním úřadem bustu, je to ztepilý čin. Byl to statečný Valach, který si za podpis Charty 77 odseděl několik měsíců. Letos, v roce 2024, si připomínají lukovští dvacet let od jeho úmrtí. Přečetl jsem pasáž z jeho knihy Konec patriarchátu:
„Valašsko je hlubinou bezpečnosti, východiskem i místem návratů. Je to domov mého srdce a paměť mé krve.
V duchu se často cítím před svým rodným krajem jako dlužník, je pořád středem mého života.“
Posluchači byli tak dojati, že se se mnou dali do řeči. Obyčejně se stydí, ale emoce je přemohly a tak vyprávěli, jak kdo dramatika potkal, když se do rodné vsi vracel. Připomínám jen, že František Pavlíček připravil pro film vrcholné Vláčilovo dílo Markéta Lazarová, ale taky Babičku či Tři oříšky pro Popelku. Napsal desítky divadelních her, vzpomenu jednu, psanou pro herečku Vlastu Chramostovou: V dramatické Zprávě o pohřbívání v Čechách (Dávno, dávno již tomu), dokázal nasvítit postavu Boženy Němcové z naprosto nečekaných rovin, z nichž, mimo jiné, žaluje život ze strázní a závisti, jež opakovaně chystá lidem, kteří přesahují svoje okolí. Nechtělo se nám rozcházet.
Jaký to rozdíl s besedou v knihovně na Velikové (obec je na kopci), kterou si objednal klub důchodců. Četl jsem 80 minut, ženy se bavily, ale celou dobu kterýsi chlap šlapal po prázdné petláhvi, byl to drtivý mozkový zvuk. Zachmuřený starý muž. Dočetl jsem pasáž z knihy Osobní poplach o zasedání socialistické KOVP (to je komise veřejného pořádku, jíž můj strýc řezník za normalizace pravil k obžalobě, že při čtení Rudého práva v hospodě opakoval několikrát výraz kurvy rudé:
„Tak to je tragický omyl, ale chápu, že svět chce být klamán. Jak jsem držel ty noviny, tak jsem říkal klúby rudé, klúby rudé.“
„Jak? A co to znamená?“ vyzvídali.
„Klúby, jako klouby, víte, u nás se místo českého ou říká: úúúú, to je bolest, já mám totiž řeznické revma
a podívejte se na barvu mých rukou. Je červená, to znamená rudá? Je. To se kdosi spletl a já žádám výslech svědka, který zaslechl tento vulgární výraz. Soudruzi, touha po pomstě se može taky proměnit ve vyznamenání, tak pozor na to!“
„Jak, pozor?“
„Komu není shůry dáno, v apatyce nekoupí.“
„Ale, pane Slovák, já v koutku duše věřím,“ řekl smířlivě předseda komise veřejného pořádku, „že nejste špatný chlap.“
„Jak v koutku duše? Duše jste zrušili.“
„Však víte, jak to myslím.“
„Myslím nemyslím, čest práci, vojáci,“ oznámil řezník a odešel ze zasedání.)
Zachmuřený občan Velikové řekl do zdi, aniž se mi podíval do očí: „Hněteš kraviny. Kdo tě platí!?“
„Milý soudruhu, vy asi netušíte, že pravda se dnes dá říkat i zadarmo," odvětil jsem rozechvěle, ale on dál mlel cosi o amerických agentech, tak jsem se sbalil a odešel do kuchyňky, kde se paní knihovnice klepala, omlouvala se mně, hned si musela změřit tlak a byla zralá na mrtvici. Přišel za mnou k čaji do kuchyňky druhý muž, pravil, že je slušný komunista od kolébky, a přesvědčoval mě šeptem, že nemáme svobodu slova, že lidé se bojí říkat, co si myslí, protože od této vlády jim hrozí kriminál. Dal jsem mu najevo, že je vůl. Třetí muž mě při mém útěku potkal na chodbě, dvakrát se ohlédl a zamumlal: „Co říkáte na ty Mašíny?“ a aniž čekal na odpověď, zařval mně do ucha: „To byli vrazi!“ A vrátil se k soudruhům.
Druhý den jsem jel se synem do své rodné obce koštovat naše vína a telefonoval mně bývalý místopředseda parlamentu ČR: „Pepiku ahoj, slyšel jsem, jak s Tebou zatočil soudruh Šlahašuk. Nic si z toho nedělej. Moje žena byla zlínským zastupitelem a on taky, za káesčéem, měli na Velikové nějakou schůzi a on jí tam vynadal do krav
a tak podobně. Žena přišla domů s brekem. Za pár dní jsme šli na procházku a potkali jsme ho, starého kádrováka a udavače. Říkám: Tak, pane Šlahašuku, a teď se mojí ženě omluvíte.“
„Téj krávě se nikdy omlouvat nebudu!“
Poslanec mu dal facku a šli po svých. Večer mu volali z policie, že na druhý den má předvolání k výslechu kvůli ublížení na zdraví pana Šlahašuka. Ta povaha bolševická jela se zaslouženou fackou na úrazovku nemocnice Tomáše Bati a tam tvrdila, že neslyší. Ale vyšetřoval ho pan primář a zjistil, že slyší velmi dobře, při audiovyšetření na nečekaný zvuk reagoval velice briskně. Ten komunista by ovšem měl být věrný svému učení o třídním boji a do nemocnice nazvané po vykořisťovateli Tomáši Baťovi ani nepáchnout.
Tak jsem to při další besedě v Baťově vile ve Zlíně povyprávěl a po skončení besedy za mnou přišla paní, která pravila, že Šlahašuk jako kádrovák dělal za komunistů jejímu manželovi na pracovišti peklo.
Ptám se: co po nich, kromě soudruha Šlahašuka, zůstalo? Stovky mrtvých a potoky slz jejich příbuzných. Ve chvíli, kdy se zjevují další spasitelé s rychlými řešeními, proroci skřehotající o referendech a štěbetající o tom, že za komunistů jsme se špatně neměli, tak zbystřím, lekám se a vyvolávám hádky.
Začátkem letošního února jsem odjel na třítýdenní pobyt v lázních Luhačovice. Dlel tam se mnou a prameny pil
i režisér Břetislav Rychlík. Týden nato jsem měl slíbenou besedu v Kostelci u Zlín a ta se konala taky pro důchodce. Vzal jsem si Rychlíka s sebou jako posilu a nečekaně tam přišli i bývalí stateční disidenti Standa Devátý a Bedřich Koutný. Po besedě velikovské jsem se totiž nehumanisticky zařekl, že pro důchodce už ne! Jenže v Kostelci jsou důchodci vzdělaní a po petláhvi tam nikdo nešlapal. Břeťa Rychlík mně pomohl, když klidně, ale špičkově herecky přečetl z Osobního poplachu pasáž, která tak rozlítila soudruha Šlahašuka z Velikové. I diskuzi jsme s děvčaty vedli, beseda jak má být.
Při skličující vzpomínce na Velikovou, před řadou dalších besed, jsem se ptal sám sebe, zda platí moje teze, že obec, kde není škola, kostel se hřbitovem, kde nehraje žádná kapela, kde se nehraje divadlo, ba ani fotbal a kde její občané nejsou schopni si samostatně vládnout, je chudší než ty, které atributy řádné obce mají. Nevím. Ale vím, že taková vesnická rodina, kde i hospoda funguje, má svoji minulost. Tam, kde tyto instituce nesídlí či nefungují, tak dědina ztrácí historickou a generační paměť, smazávají se dědičné kulturní vlohy celých rodů, ztrácejí se místní dějiny, jejichž následovníci nevědomky opouštějí svoje individuality a originality a potom jsou snadněji manipulovatelní. To bývalý režim a jeho Státní bezpečnost dobře věděl a uměl s tím „pracovat“ – ďábel Mefisto pro zahálčivé či lhostejné lidi vždycky připraví něco lákavého, aniž je poučí o tom, že za všecko se platí.
V Kašavě, myslím, platí opak této mojí teze, je v té dědině všecko. V den narozenin jednoho z bývalých tvůrců ZVUKu Karla Pavlištíka, 12. března, jsem tam besedoval v Orlovni, kde je sál a jeviště a kde se hraje ochotnické divadlo. Četl jsem z mých knih Karel chodí po zemi a Třetí cesta. Pořadatelem byl, pozor, klub důchodců. Nic, co by stálo za zaznamenání, se ale nestalo. Pouze mě šokovalo, že většina besedujících důchodců, kteří pamatovali vzestup folklorního sdružení Kašava (Pavlištíkem dirigovaného), byla mladší než já. Jak je to možné, když jsem si
v roce 1978 jako šestadvacetiletý při jejich besedě u cimbálu při cifrování zlomil kotník a bylo to onehdy?
Veselí na Moravou. Čtyřiapadesát důchodkyň bylo veselých a chtivých slova zvenčí, což jsem se snažil přinést. Dobrá beseda, děvčata se se mnou i fotila. Ovšem dva důchodci se mně od začátku zdáli podezřelí. Jeden spravedlivě usnul, ten druhý měl během mého čtení několik poznámek, a když jsem z Třetí cesty četl myšlenku Ludvíka Vaculíka, že mladí muži by měli mít aspoň na pár měsíců povinnou vojnu, aby se naučili disciplíně
a pořádku, tak na mě starý muž zavrčel: „Aby šli bojovat za ty hajzly z vlády a Hradu?“
Vzpomněl jsem také místního rodáka Břetislava Rychlíka a jeho originální režie mých knih Cena facky a Osobní poplach a připomněl, že je nositelem Ceny města Veselí nad Moravou. Po skončení mě posluchačky pozvaly do cukrárny, ale ještě předtím ke mně přistoupil ten spící muž a pravil: „Já jsem myslel, že tu bude opravdový spisovatel, ale vy jste hnětl o Rychlíkovi. Já ho znám od dětství a su na něho alergický, víte?“
„Nevím, ale alergie se dnes dá dobře léčit.“
Jinak jsem ty dva muže nechal bez povšimnutí, protože na temné emoce neplatí argumenty či logika. Je pozoruhodné, jak jisté procento občanů České republiky relativizuje pojmy jako agresor a oběť, okupant
a okupovaný. Jaká iracionální síla vede tyto lidi k obdivování země, která naši vlast terorizovala ostnatým drátem, kriminály a popravami 45 roků? Až mě přepadá neblahý pocit, že hnacím motorem světových dějin byly a jsou násilnosti větších národů vůči těm menším, které v potřebnou dobu nenajdou zastání. A že hnacím motorem života malých lidiček je závist a z ní vypěstovaná nenávist k lidem a činům, kterých sami nejsou schopni. Lidé, kteří toho druhého, úspěšnějšího, si nemohou strčit do kapsy, ho začnou nenávidět.
Vizovice, pěkná nová knihovna. Vzal jsem si s sebou znalce muziky a místního rodáka Honzu Imrýška, který na začátek zahrál Skoumalovu píseň Starý pán sedí a poslouchá džez: (…) Jó, to tenkrát ještě žila naštěstí
ta slečna z Fügnerova náměstí,
v sobotu kupoval jí pralinky
a komunisti byli takhle malinký, jé.
Nic, co by stálo za pozornost, se tam nepřihodilo, diváci se usmívali, tleskali a na závěr, po dvou hodinách, kdosi řekl, že stárneme a měli bychom se scházet častěji. Rozloučil jsem se myšlenkou místního rodáka Boleslava Polívky: „Nestárneme. Jsme pořád mladí, akorát to na nás přestává být vidět.“
Hana Soukupová: Rozhovor s Hermínou Frankovou
Téměř v každém vydání oznamujeme bohužel také smutné zprávy. Tentokrát opustili řady členů PEN klubu Jan Schmid, divadelník, režisér a kulturní publicista, krátce po něm i spisovatelka a scenáristka Hermína Franková, která by se v těchto dnech dožila devadesáti šesti let. V létě jezdívala pravidelně na svou chalupu blízko Milevska, kde s ní redaktorka Hana Soukupová už před několika lety natočila rozhovor, z něhož vám nabízíme ukázku (ve zvukové podobě).
Martin Patřičný: Hlava a pohlaví
Výtvarník a spisovatel Martin Patřičný se ve svém příspěvku zamýšlí nad tím, jak nás naše vybíravost při hledání partnerů donutila během spousty let zvýšit produktivitu mozku, protože vtip, virtuozita a originální osobnost je to, co dnes údajně nejvíc vzrušuje naše bližní.
Tak jsem se teď dočetl, proč my lidi máme tak velkou hlavu – a v ní mozek, někteří, pochopitelně.
(No ano, to asi víte, že lidi se nerodí jako jiní savci, srnci, třeba. Ne, rodí se bezmocní, nemají zuby a do roka ani neumí chodit.)
Velká hlava – proč?
Je to prý pohlavní výběr – něco, jako paví chvost! My lidi dáváme přednost partnerům vtipným, kreativním, takovým, s nimiž se nenudíme – u žen se to nazývá Šahrazádin efekt. (Šahrazád dlouho králi vyprávěla, tisíc a jednu noc jí naslouchal…)
Naše vybíravost při hledání partnerů nás během spousty let donutila zvýšit produktivitu mozku, protože vtip, virtuozity, novinky- originální osobnost - to prý vzrušuje naše bližní. (Ridley, Červená královna)
Podle téhle teorie už tedy asi méně platí , že muž chce ženu především mladou
(a hezkou), kdežto přitažlivost muže pro samičku dělá jeho jaguár, nebo mercedes!
A hele! Tak kreativita a vtip že zabírají ze všeho nejvíc? To je skvělé, tak to bych se ještě pořád mohl chytit. Jestli tohle jsou hlavní kritéria, tak mám hurá!! ještě pořád šanci!
Vtip… Víte co? řeknu vám vtip:
Je v blázinci muž, který se domnívá, že je žížala. Po nějaké době už má být vyléčen a propuštěn, ale pan doktor primář se chce ještě osobně ujistit a tak pacoše doprovází k bráně. V půlce cesty ho žížalák chytne za ruku a říká – pozor pane doktore, pod tou třešní je kos! Pozor!
Ano, kos, ale to nic neznamená, praví lékař, víte přece, že jste člověk, že nejste žížala?
Ano, ano, to vím.
A jdou dál a když kosa míjejí, blázen se zachvěje – pozor pane doktore! Bacha!
Doktor - Ale no tak, vy přece víte, že nejste žížala…
No ano, já to vím, ale – ví to taky ten kos?
Proč vám to povídám? No pro zasmání, jo.
Ale taky pro ponaučení.
Jste v Praze, jedete sockou – metrem, a proti vám sedí pěkná paní středního věku, na které se zalíbením spočine váš zrak. Ona se vám líbí, ale její oči vás minou lhostejně. A víte proč? Ona totiž neví, neví, jaký jste originál, netuší vaši tvořivost, humor, neví, že by se s vámi nenudila ani chvíli…Tak se vlastně míjíte. Možná kdybyste měl na klíně mercedesku, která by svítila a vrčela,, zaujal byste ji víc. Možná. Co takový plášť harlekýna? Nos klauna, Domino?
Ale já jdu ve svých úvahách ještě dál.
Teorie říká, že ženy chtějí muže vtipné, kreativní a tak. No dobře. Teorie to ví.
Ale – vědí to taky ty ženy?
Hořovice Václava Hraběte
Mnozí nám vytýkají, že PEN klub málo přitahuje mladé lidi. Nemyslíme si to a jeden z důkazů jsme přinesli už v loňském roce, kdy jsme spolupořádali seminář pro studenty při XI. bienále literární soutěže Hořovice Václava Hraběte. Přijeli na něj studenti ze všech koutů České republiky. Situace se opakovala i letos, kdy byl seminář plně obsazený a navíc spojený s vyhlášením výsledků XVI. bienále této literární soutěže v oboru poezie a prózy. Odkaz na video najdete opět v textové podobě tohoto PENcastu.
Honza Čáp: Jak suchozemská čeština osídluje vlny - 1
Honza Čáp, člen PEN klubu a redaktor časopisu Téma, na nás ani tentokrát nezapomněl a poslal první ze série příspěvků s názvem Jak suchozemská čeština osídluje vlny. Jistě se už těšíte na jeho další hledání příběhů
v etymologii jednotlivých slov a pohled do krajiny sdíleného jazykového dědictví češtiny. Tady je:
Čtyřicet procent Čechů se prý chystá na dovolenou k moři, takže pokud mezi ně patříte, možná si při pohledu do vln také brzy uvědomíte, jak moc jsme si v uplynulých stoletích tuhle slanou exotiku osvojili.
Nikdo už se přílivu a odlivu nediví, jako kdysi Václav Šašek z Bířkova, kterého u francouzského Dunkerku zarazilo, že rybáři kladou návnadu na břehy, když moře odcouvalo. A žádný z Čechů neříká v Benátkách velkým lodím “nave” jako kdysi Kryštof Harant z Polžic cestou do svaté země Palestiny.
Dneska už v tom zkrátka umíme plavat. A nejen proto, že k moři jezdíme každoročně a opakování je matka moudrosti. Neznámé věci jsme si dokázali adoptovat prostřednictvím mateřského jazyka a suchozemskými slovíčky si mořskou exotiku spolehlivě přiblížili.
To platí I o podmořské fauně: Když si třeba při potápění prohlédnete profil hlavy jedné ryby z čeledi jehlovitých, zjistíte, že se jí jinak než mořský koníček ani říkat nemohlo, ostatně se na tom shodují I další evropské jazyky.
Ale zůstaňme na českém statku. Dříve než slovo tuleň připlulo do Jungmannova slovníku v 19. století, říkali jsme tuleňovi familerně mořské tele – asi také kvůli tomu, že má stejʼně vypoulené oči s výraznými řasami. Mohutné ochechule se zas nazývaly mořské krávy, a ostrokožcům, kteří pod hladinou dodnes v Chorvatsku bodají do nohou, jako když šlápnete na domácího ježka, jsme začali I v přírodopise říkat prostě ježovky.
Čím častěji pak Češi vyplouvali do vln s plachtami, tím víc hledali domácí slova I pro lodnické termíny a není bez zajímavosti, že ráhno, které je kolmé na svislý stěžeň, říkalo se u nás nejdřív bidýlku v kurníku pro slepice a kládě na které babičky věšely peřiny. A věřili byste, že stěžně a stožáry známé z dálek trosečníka Robinsona nebývaly dřív nic jiného než tyče na sušení sena?
Námořní čeština se od časů Julese Verna a kapitána Nema slibně vyvíjí, a tak ze středověkého nave máme dnes v Česku autonavigace a z latinského mare nejen moře, ale také maríny a mariňáky, české námořníky s kapitánskými zkouškami a marinády, protože naši předkové marinovali ve slaném nálevu.
Těch prosolených slov máme na jazyku celé móře, a tak si příště povíme ještě o morčatech a také česko-italském misionáři Oderikovi, který v Číně zaznamenal něco, co přehlédl i Marco Polo.
Na červnovém PENcastu se podíleli: Eugenie Trützschler, Hana Soukupová, Jiří Hubený, Josef Holcman, Jan Čáp, Martin Patřičný a Dana Mojžíšová.